Активна художня діяльність розпочалася на Русі з впровадженням християнства, яке визначило основні категорії суспільної свідомості, форму їх художнього виявлення у Х-ХІ ст. Храми розмальовували і прикрашали мозаїками, фресками й іконами.
У малярстві панувала візантійська художня мова та візантійський образ, відповідний спіритуалістичному світогляду. В програмі живописної тематики важливим був догматичний зміст, оскільки вся система розмалювання хрестокуполь-ної церкви найобразніше виражала сутність її символіки: розміщення сцен залежало від літургії та церковного календаря. Зображення відповідали основним догматам християнства. Кількість їх чітко обмежена, адже відбирали найсуттєвіше, тому історичний розповідальний момент у розпису не був чинним.
Структура розміщення в інтер'єрі храму живописних зображень зберігалася впродовж наступних віків майже незмінною в усіх країнах православного світу (за незначними винятками). У ній християнська символіка втілювалася змістовно ємно й оглядово чітко. В бані зображався Христос Пантократор, оточений архангелами. Апостоли або пророки — у барабані між вікнами, на парусах* — євангелісти.
Поряд з такою широкою іконографічною програмою у Візантії сформувалася художня мова для втілення божественного образу, заснованого на античних, дохристиянських традиціях. По суті, античні традиції ніколи у Візантії не зникали. Щоправда, значення їх у різні часи в системі культури помітно змінювалося залежно від використання окремих видів античного мистецтва. Зверненням до античності майже повністю витіснились східні впливи з їх декоративністю, кольоровою перенасиченістю, одноманітністю, догматичною чіткістю й експресивною виразністю. Вже у X ст. "класична" манера визначила стиль і образ твору: урочистий, величавий, аристократично витончений, з відсутністю схематизації, скованості, — у всьому природність і гармонія. Тоді звертанням до класичних традицій визначився одяг Христа, апостолів, воїнів: хітон, гіматій, обладунок зі зброєю, що носили у стародавній Греції та Римі.
Пластичні засоби античного мистецтва посприяли наданню "класичного" вигляду візантійським образам, проте ці образи здобули у Візантії неантичне одухотворення, глибинну духовність, а водночас і спіритуалізацію форми.
Успішне засвоєння нового світогляду в Київській Русі засвідчувало високий культурний рівень держави. І хоч вона за народним представництвом не була однорідною, оскільки на Русі, крім слов'ян, жили "инни язьщи", проте основу становили слов'янські племена, об'єднані мовою і спільною духовною культурою. Давній міфологічно-релігійний світогляд вніс у культуру Русі комплекс моральних уявлень, поглядів на світ, розуміння сил природи, усвідомлення людиною своєї сутності. У суспільстві склалися морально-етичні норми, уявлення про добро і зло, сформувався ідеал морально досконалої людини.
Ці норми та високі етичні поняття розкриваються у фольклорі, давній народній творчості. Тут і віра в справедливість (як її розумів народ через казково-міфічних героїв), і високе поняття честі та обов'язку перед рідною землею, і найдавніші уявлення про любов, зраду, вірність, моральну чистоту, естетичні категорії прекрасного й огидного (як вони постають із обрядових пісень). Розвинуте розуміння мужності, великодушності, байдужості до наживи, гостинність, чесність.
Ці духовні багатства не втратилися з прийняттям християнства. Навпаки, вони взаємозбагатилися. Під дією цих давніх (народних) морально-етичних норм християнські зазнавали певної деформації. Нова релігія вплинула на глибше розуміння людиною своєї ролі у житті та певною мірою змінила погляд на саму себе. Адже з новою релігією у всіх сферах духовного життя з'явилася велика тема — людина, її сутність, ширше розкрились сфери діяльності, духовно-практичне освоєння світу, що привело до безмежного розкриття горизонтів — духовних та історичних, соціальних і географічних. Людський образ постав у центрі уваги і сприймався героїзовано-монументальним.
Зрілим художнім чуттям зреагувала Русь на візантійський живопис, органічно й активно сприймаючи закладені в ньому багаті традиції античності, що виявилося в досконалому розумінні людської сутності, закономірностей композиційної архітектоніки та колористичних засад.
Сприйнятий на ранньому етапі канон побудови людської постаті в її класичній зразковості став міцною основою, якої несхибно дотримувалось художнє мислення впродовж наступних століть. Це витворило гуманістичну позицію у вітчизняному мистецтві, близьку за оптимізмом, життєдайністю, торжеством творчих людських засад до античності. Характерною ознакою такого спрямування до античності у Візантії була надзвичайно чуттєва насолода в захопленні красою мистецтва, у тому числі культовим (Бичков, 1991, с 287).
Красою визначалось випромінювання внутрішньої суті, отже, духовна краса становила гносеологічну цінність усього прекрасного або, як її визначає автор "Ареопагітик" Псевдо-Діонісій, "божественна краса", оскільки все, що існує — прегарне за призначенням, творча і рушійна причина "всього сущого", причина гармонійного світу (Мистическое Богословие, 1991, с. 40).
Якщо ця насолода не була повністю адекватною античному гедонізму, то все-таки цінували духовну насолоду і захоплювались фізичною красою людини, що було особливо прийнятним для слов'янської природи і знайшло виняткове відображення у мистецтві Київської Русі та подальших часів.
З ідеєю краси найважливішою для візантійської естетики стала концепція образу, яка вплинула на художнє мислення Європи та слов'ян. Головна суть образу полягала в ідеї, внутрішньому змісті. Образ — ейкон становить основу живописних зображень. Його гносеологічна функція полягала в тому, що образ — це важливий засіб пізнання світу людиною. Тогочасні богослови висували тези: "Зображення неписьменним заміняють книги" (Іоанн Дамаскін): "Ікона — це Біблія для бідних", яка за емоційністю впливає сильніше за слово, бо краса приносить духовну насолоду. В цьому вбачали естетичну функцію живопису. Проте враження від релігійних зображень було просвітленим і звільненим від суєтних пристрастей. Звідси — першочерговою вимогою стала світлоносність, кольорова насиченість і урочистість образу однаковою мірою у формах монументального і станкового малярства.
Вже на початках великою кількістю різноманітних елементів — церковні споруди, мозаїки, фрески, ікони, посуд, начиння, одяг священиків, піснеспі-ви, літургійні тексти — творився грандіозний художній ансамбль. Його завданням було одночасно давати естетичну насолоду і підносити душу віруючого до небес (Лазарев, 1986, с. 17).
Існує традиційно усталена думка, що першими майстрами в Русі були візантійські. Однак їхня майстерність і принесені суворі, аскетизовані образи, які суперечили значно життєрадіснішому уявленню слов'ян про навколишній світ, дуже рано піддавались переосмисленню і переробці. "Все життя стародавньої Русі пронизане поезією, тому всі духовні інтереси були зрозумілими лише на основі найщирішого вірування, хоча джерело цього останнього не завжди було суто християнським" (Буслаєв, 1990, с 60). Ця глибока поетичність — характерна ознака молодого мистецтва, за якою простежується "високий зв'язок людини Давньої Русі... з язичницьким піднесено-одухотвореним Всесвітом" (Золотослов, 1988, с 7).
Десятинна церква — перша велика споруда Києва, оздоблена мозаїками та фресками. З її багатого художнього оснащення збереглося лише кілька невеличких фрагментів монументального малярства, за якими не вгадується розпис загалом. Однак фрагмент верхньої частини обличчя невідомого святого вражає винятковою майстерністю гармонійного узгодження теплих і холодних кольорів. Динамічно окреслені брови, великі виразні очі засвідчують високий рівень ліні-єведення, основу якого становлять закладені глибинні творчі традиції. Насичені, сміливо зіставлені кольори сповнюють образ емоційним піднесенням, специфіка пластичного об'єму передана лише живописними засобами. (Додаток З, іл. 177). Ця засада, а також специфічна форма очей і брів, виконаних з надзвичайною динамічною силою, залишилася неповторною в найближчому оточенні, — ніщо у фрагменті не наголошує на зв'язку зі спрощенішою технікою фресок Софії Київської.
Художній світ Десятинної церкви за складністю образотворчих засад, де чільне місце належало античності, мав відповідати духовним ідеалам тогочасного Києва, що з прийняттям писемності відчував культурне піднесення, просякнуте елліністичним світоглядом.
Софія Київська. Після Десятинної церкви все створене за Ярослава Мудрого та його наступників позначене єдиною творчою стихією. Воно монументальне і синтетичне, наскрізь пронизане цілісністю художньої ідеї, яка живилась новим християнським світоглядом і високим покликанням людини і нарешті розкрилося з небаченим раніше творчим розмахом у проповідях Іларіона, на сторінках "Повісті минулих літ", мозаїках, фресках та іконах храмів, славетному "Слові о полку Ігоревім".
Особливості ідейного задуму Софії Київської наголошувалися тим, що храм (закладений 1037 р.) будувався як символ духовної перемоги над язичництвом. В образах мозаїк і фресок втілено культ безсмертної Премудрості, софійного початку буття. Емоційна дія інтер'єру пояснюється нерозривною єдністю, синтезом архітектури з монументальним та декоративним мистецтвом. (Додаток З, іл. 178).
Система розмалювання хоча й ґрунтується на візантійській, проте у ній є значні відмінності, оскільки близьких аналогів серед нечисленної спадщини візантійських пам'яток не спостерігається, незважаючи на відомості про діяльність у Києві грецьких художників, запрошених князем Ярославом. На той час (період від появи Десятинної церкви) тут поступово складалися нові художні форми й естетичні норми, які, розвиваючись, стали основою подальшого мистецтва Русі. Виховувалися місцеві художники, котрі навчалися у греків. Однак зауважимо таку важливу обставину, як існування церков на Русі до офіційного прийняття християнства (у Києві церква св. Іллі згадується 944 p.), що були належним способом прикрашені.
Відмінності у системі розмалювань продиктовані структурною складністю храмової споруди, яка перевершувала візантійські зразки, тим самим стверджуючи могутність і розвиток культури.
Програма розташування мозаїчних сюжетів відповідає візантійській системі: у зеніті центрального куполу — Вседержитель, нижче — чотири архангели (збереглася одна постать, три інші домальовані М.Врубелем); на барабані у простінках між вікнами — апостоли (збереглася постать апостола Павла), на парусах — євангелісти (зберігся євангеліст Марко і півпостать Іоанна). На підпружних арках, у медальйонах, — 40 мучеників (збереглося 15), у замку вівтарної арки — "Деїсус" ("Моління"), на вівтарних стовпах — "Благовіщення". У консі центральної апсиди — Богородиця-Оранта, під нею — "Євхаристія" ("Причастя"), а ще нижче — святительський чин з архідияконами та первосвящениками.
Мозаїка найповніше втілювала естетичну піднесеність, перегукуючись з блиском золота, багатством дорогоцінного каміння, коштовними прикрасами як ознаками найвищої краси. У мозаїці колір також досягав найвищого насичення та світлості, що вважалося основним виразом божества, — божественного випромінювання, притаманного внутрішній суті предметів і людини (на землі все є світлоносним, оскільки наділене енергією Божества).
Можна допускати, що за загальним характером софійські мозаїки, виконані між 1043 і 1046 pp.**, близькі до мозаїк Десятинної церкви (не збереглися), як згодом до мозаїк Успенського собору (не збереглися) та Михайлівського Золотоверхого монастиря.
Отже, настінні мозаїки у храмах Київської Русі застосовувалися з кінця Х-до початку XII ст. у період найвищої могутності та розквіту держави. Відомо, що подібну техніку використовували для оздоблення палаців Києва і Переяслава за князювання Володимира та Ярослава Мудрого. Однак відсутні відомості про використання мозаїки в інших містах і північних князівствах у зв'язку, ймовірно, з надзвичайно складною технологією виготовлення та надмірною дорожнечею.
Зображення Пантократора, уособлення "церкви небесної", символу влади, що ікгнує над усім світом, виконано великими колірними площинами: пронизані золотими штрихами пурпуровий хітон і блакитний гіматій. Його півпостать вирізняється могутністю і первозданною силою, а погляд сповнений непідступною суворістю. Книга, яку він підтримує лівою рукою, нагадує про Страшний суд (коли вона буде відкрита згідно з апокаліптичним пророкуванням). Христа оточує дев'ять кольорових кіл, що символізують дев'ять небесних сфер. (Додаток З, іл. 179, 180).
Однак центр мозаїчних композицій становить головна апсида. Величаве зображення Богородиці (5,45 м) — найбільше у давньоруському мистецтві, виступає на суцільному золотому тлі. її мафорій* просякнутий золотими променями (золото — символ божественного світла і безмежного простору). Богородиця панує над центральною навою, уособлюючи "церкву земну" та заступницю перед Пантократором. (Додаток 3,іл. 181, 182).
У середньому поясі апсиди — велика монументальна композиція — "Євхаристія". По центру обабіч престолу з киворієм** стоять ангели з рипідами***, і Христос у двох іпостасях причащає апостолів, які підходять до нього справа та зліва, хлібом і вином, перетвореними чудесним способом у тіло і кров Христову. Про це розповідає мозаїчний напис.
Апостоли зображені на золотому тлі без позему, що створює ілюзію безмежного простору. Вони ніби пронизані наскрізь світлом, перебуваючи в містичній атмосфері літургійного дійства, яке їх цілковито захопило величчю духовної радості. Обличчя слабо індивідуалізовані злегка окресленими зовнішніми ознаками, погляди широко розкритих очей об'єднані виразом глибокого одухотворення, що їх перевтілює і підкоряє якомусь вищому розумінню людського буття та причетності до надреальних таїн. Звідси — і розташування апостолів в ідеально симетричній композиції, побудованій на абстрактному принципі ритмічного чергування, що створює враження суворого порядку й урочистості. У ній виявлені епічні ознаки античних монументальних композицій. Повторення рухів зближує апостолів між собою, створюючи цілісний образ священного братства. Загальна тональність "Євхаристії" срібляста, проте зображення позбавлені одноманітності, оскільки у межах висвітленої гами виступає виняткове багатство колористичних градацій як результат світлотіньових модуляцій. Проте яскраві, насичені кольори зосереджені у центральній частині: темно-червоний престол, перламутрово-зеленуватий з блакитним одяг ангелів, синій гіматій Христа. Синій колір творить для монументальної Оранти основу і кольорову єдність.
Під "Євхаристією", між вікнами в нижньому регістрі, — зображення "святительського чину" з архідияконами Лаврентієм і Стефанієм. Особливістю цього чину Софії Київської є зображення серед "отців церкви" популярних на Русі Папи Климента і святителя Єпіфанія. Всі вони — відомі історичні особи, які сприяли зміцненню християнської релігії. З колишніх 12 постатей збереглися верхні половини десятьох (дві фігури повністю втрачені), розташовані в такому порядку: зліва — Єпіфаній, папа Климент, Григорій Богослов, Микола, архідиякон Стефан; справа — архідиякон Лаврентій, Василій Великий, Іоанн Зо-лотовустий, Григорій Нісський, Григорій Чудотворець. (Додаток З, іл. 183-185).
Святительський чин — найсильніша за образним і мистецьким рішенням частина всього мозаїчного ансамблю. Постаті ритмічно зображені чітко у фас, в урочистій нерухомості немовби відображають ритуальним характером жестів та атрибутами літургійну церемонію. їхні обличчя сповнені внутрішньої зосередженості. Незважаючи на наслідування благородному й ідеалізованому фізіог-номічному типові, поширеному в іконографії Візантії, з продовгуватим овалом обличчя, видовженим носом і мигдалеподібними очима, в образах дотримана традиційна портретність, що завдяки особливо виразному малюнку виявилась у гострих індивідуальних характеристиках.
Найяскравіше зображення Іоанна Золотовустого, Василія Великого, Григорія Чудотворця, взагалі всього ряду з правого боку, що був виконаний най-талановитішим мозаїстом, очевидно, головним майстром творчої артілі. Проте образи зліва також виразні. Вони становлять неповторну ідейно-образну художню цілісну групу людей, об'єднаних величчю інтелекту, високими духовними помислами, силою переконань, винятковою душевною чистотою і відданістю своєму покликанню. Кожен з них тримає книгу як вияв призначення храму — Софії Премудрості. За Ярослава Мудрого Софія Київська стала центром книжної культури, в храмі була бібліотека рукописних книг. {Додаток 3, іл. 186-188).
Святительський чин колористично найсильніший зі всього софійського ансамблю. Тут зосереджена за тональними відтінками величезна мозаїчна палітра: золоте тло, біло-сріблясті стихарі*, чергування зелено-коричнуватих, фіолетово-пурпурових, голубуватих, світло-жовтувато-рожевих, сіро-фіолетових у фелонах**, — загальна достатньо звучна золотисто-срібляста гама, в якій, поруч із золотом, переважають сині, фіолетові та світло-сірі кольори.
Загалом мозаїчна палітра Софії Київської налічує 177 відтінків, у складі якої кожен колір має численну кількість тональних нюансів: синій налічує 21 відтінок, зелений — 34, жовтий — 23, червоний — 19 тощо. Градація кольору розтягнена від найтемнішого до найсвітлішого, від холодного до теплого. Фактично мозаїчне звучання визначає головний емоційний та ідейний тонус храму, виділяючи ту частину, де відбувалося богослужіння. Проте незмірно значнішу площу інтер'єру храму займають фрески, ідейно і художньо пов'язані з мозаїками.
Таке поєднання двох технологічно протилежних малярських засобів не було властивим для Візантії й, очевидно, стало характерною особливістю монументального мистецтва Київської Русі, починаючи з Десятинної церкви і згодом ще декількох храмів. Час неоднаково їх зберіг: мозаїки залишились незмінними, доносячи в первозданній чистоті колористичне звучання. Натомість фрески після кількаразових "обновлень" і варварських "реставрацій" збереглися гірше, навіть подекуди повністю втрачені.
Програма фресок надзвичайно широка. Вона охоплює старо- і новозавітні теми, зображення апостолів, святих воїнів, подвижників, мучеників, стовпників, "житія" святих, ктиторський портрет, світські сцени (полювання, розваги, іподром, змагання колісничих) і розмаїття орнаментальних мотивів. Зважаючи на виняткову змістовність тематичної програми, яка ніде більше не повторилась у такому об'ємі, можна допускати, що вона була розроблена князем Ярославом та його високоосвіченими радниками. З-поміж них важливе місце належить митрополитові Іларіону. Передусім, у храмі, за давньою візантійською традицією, обґрунтованою Іоанном Дамаскіним, малярству відводилася функція "Книги для неписьменних", щоб зображені сцени "читалися" подібно до пам'яток писемності.
Однак програмування Софії Київської незмірно ширше виходило за межі прямого прочитування тексту, бо, починаючи з теми "Софії", що не мала конкретного розкриття у церковній традиції, розуміння її сприймалося як філософської концепції софійності світу, Софії як мудрості. Ідейно-художня програма храму відповідала духовним процесам тодішньої Русі й була наслідком загальних культурних потреб, що яскраво прочитувалось у його цілісному ансамблі. Хоча храм будувався на місці перемоги над печенігами, проте не військова слава була закладена в його ідейному задумі, а духовна перевага над язичництвом. У розписах відсутнє наголошення на ратній справі, тепер князь прославлявся не як доблесний воїн, а як мудрий держаний діяч, котрий має високий інтелект і християнські чесноти. Такий ідейний підтекст пам'ятки диктував загальну мажорність її художнього оздоблення з особливим оголошенням у тематичних циклах та образах ідеї заступництва, милосердя, утвердження істини і добра, тим самим розкриваючи велич гуманістичної суті мистецтва Київської Русі.
В євангельських сюжетах передбачалося не біографічне розкриття змісту, а символічне, що спонукало до їх відбору. Чимало сцен з життя Христа відсутні, наприклад, сцени "Дитинства Христа", також немає сцени "Страшного суду". У виборі сюжетів простежується більша свобода, ніж у мозаїках. Однак система триярусного розташування фрескового христологічного циклу передбачала сприймання сцен рухом за годинниковою стрілкою, з півночі на південь та захід, тричі спускаючись зверху донизу.
Фресками розмальовані центральний і бокові нефи, трансепт* і хори**. Таке розміщення передбачало триразовий окружний рух глядача навколо підкупо-льного простору для оглядання всіх фресок. Воно зумовлювалося не базиліка-льною, а центрально-купольною побудовою храму і характером літургійного дійства, що відбувалось у центрі під головним завершенням.
Бокові апсиди присвячені Якиму, Анні й апостолу Петру, крайні — великомученикові Георгію та архангелові Михаїлу, в яких кілька фресок відносно добре збереглися: "Цілування Марії і Єлизавети", "Благовіщення", великі пів-постаті Георгія та архангела Михаїла, котрий у правій руці тримає терези, а в лівій — сферу з "печаттю Господа" — хрестом. Палітра фресок складається з кількох основних кольорів — синього, червоного та вохристо-жовтого, що гармоніюють з менше насиченими, але збагаченими тональними відтінками. (Додаток 3, іл. 189-191).
Євангельський цикл у розписах нефів акцентує три пункти християнського вчення: про хрестову жертву, воскресіння й учительську діяльність апостолів. У центральній частині храму розміщувались сцени зі зображенням земного життя Христа, на західній стіні, напевно, була композиція, що не збереглася, — "Покладення в труну". На хорах — "Тайна вечеря" та "Чудо в Кані Галілейсь-кій", а також "Жертвоприношення Авраама" і "Зустріч з Авраамом трьох мандрівників". Символікою вони засвідчують таїнство Євхаристії, перекликаючись з мозаїкою головної апсиди та євхаристичну жертву (так тоді сприймався Авраамів цикл).
Крім того, на стовпах зображено чимало поодиноких постатей: стовпників — вияв жертвенності християнського вчення, подвижників і мучеників, спільних між собою духовною наповненістю і близьких за змістом із мозаїчними образами, провідниками софійної теми. Поставав образ мудрої людини, яка несе світле слово у народ.
Чільне місце відведене у соборі св. Софії груповому портрету сім'ї Ярослава Мудрого, що займав західну і прилеглі до неї південну та північну стіни центрального нефа. Реконструювати унікальний для XI ст. портрет допомогли малюнки голландського художника А.Вестерфельда, які він зробив 1651 р. під час відвідин Києва. На західній стіні над входом, яка не збереглася після перебудови у XVII ст. цієї частини храму, були зображені Ярослав Мудрий зі старшим сином та його дружина Ірина зі старшою дочкою, що підходили до Христа, котрий сидів на троні. Князь тримав модель храму. На південній стіні намальовані ще чотири дочки зі свічками і на північній стіні — чотири сини. (Додаток 3, іл. 192). Князь і княгиня — у коронах (подібно до візантійських імператорів). Зі всього портретного ансамблю збереглися дуже пошкоджені зображення на південній стіні та навпроти неї (поряд — декілька портретних зображень, домальованих на новому тиньку, початок XVIII ст.).
Родинний портрет (у тому числі зображення Володимира й Ольги обабіч Христа на західній стіні як рівноапостольних, подібно до візантійських імператорів Константина та Олени) справляв сильне враження. Сучасники, насамперед митрополит Іларіон, вбачали в присутності портретів у храмі не стільки підвищення авторитету князя Ярослава і його сім'ї, скільки звеличення держави до рівня Візантії та проголошення незалежності руської церкви, славою якої, за висловом Іларіона, була Софія Київська, "церква дивна і славна всем окручным, яко же ина не обращается во всем полунощи земнем от востока до запада".
Розмалюваннями були покриті стіни двох веж західного фасаду, колись ізольованих від храму, де розташовані сходи, що вели на хори. Ними користувалася княжа родина: північною — жінки, південною — чоловіки. Тематика фресок мала розважальний характер: забави і видовища новорічних свят, полювання, ігри на іподромі. Остання тема, безсумнівно, запозичена з Візантії, бо сцени зображали ристалище константинопольського іподрому. Тут палац із царською ложею, в якій сидить василевс, а його оточення розмістилося у відкритих галереях, звідки вони стежили за іграми. Нижче зображена арена з квадригою (четверо коней), а лівіше від палацу — приміщення для учасників змагань, тимпани портиків яких прикрашені дисками з півмісяцями, що означали обереги для тих, хто змагався; виїжджають колісниці з візничими, які кольорами костюмів відповідають кольорам партії* іподрому. Сцени виконані з особливою старанністю, нагадуючи художнім вирішенням візантійські мініатюри. Очевидно, тематика їх була занесена з Візантії, що загалом послужило прославленню великокняжої влади. (Додаток З, іл. 193).
Крім іподромних сцен, стіни південної башти були покриті зображеннями полювань на різноманітних звірів. Про це яскраво розповідав Володимир Мономах (Лаврентіївський літопис за 1096 р.). Так, у пущах під Черніговом він зв'язав своїми руками ЗО диких коней. Двічі на нього накидався тур, бив рогами олень, вепр зірвав меч, а ведмідь вкусив за коліно. Лютий звір скочив на нього і повалив на землю разом з конем. (Додаток 3, іл. 194).
Полювання було улюбленою розвагою феодальної верхівки. Тому сцени реально розкривають сторінки звичаїв і побуту тодішнього життя.
Доповненням до південної башти є розмалювання стін північної майже однотипною тематикою: зображення сутички кінного мисливця з ведмедем, полювання собаками та ловецькими птахами (соколи, кречети, яструби) — напад яструба з ошийником на зайця. Серед намальованих персонажів більше жінок; є також лучники, переряджені.
Живопис башт з'явився пізніше — після розмалювань інтер'єру, відрізняючись від останнього і тематично, і стилем, а отже, характером виконання. Ймовірно, вежі були збудовані за роки князювання Володимира Мономаха (1113— 1125), коли вносили доповнення до архітектурного вигляду храму.
Участь грецьких майстрів у художньому оформленні Софії Київської безсумнівна, як і місцевих живописців. У художній системі трапляються особливості, не властиві візантійцям, наприклад, поєднання мозаїк і фресок, велика кількість орнаментів. Безумовно, під впливом народного мистецтва подані слов'янський типаж багатьох образів, побутові та звичаєві особливості у світських зображеннях.
Художнє оздоблення Софії Київської творилося впродовж тривалого часу. Очевидно, мозаїки й оформлення центрального нефа з трансептом було завершене до 1046 р. — року першого посвячення храму. Ця частина вирізняється особливою монументальністю та урочистістю. Розписи бокових нефів і внутрішніх галерей завершені до часу другого посвячення храму — 60-х років XI ст. Фрески зовнішніх галерей і башт датуються XII ст.
Із усіх храмів Русі Софія Київська є найбільішим за розмірами, найскладнішим за планом та логічно виваженим і хронологічно послідовним за системою розташування настінного малярства. Храм вирізняється ідейною глибиною архітектурно-художньої концепції як "дім" мудрості.
Ця ідея мудрості була притаманною всім духовним процесам Київської Русі, в чому відчувалося тяжіння до вчення мислителів, отців церкви та спадщини античної культури, і позначилось на поглибленні образного ряду та філософській узагальненості мозаїчно-фрескових розписів.
Усвідомлення сучасниками Софії Київської як храму мудрості важливе для розуміння тодішньої філософської свідомості, коли світ уявлявся ідеальним храмом для спілкування з божеством в ім'я гармонії та порядку, утвердження істини і добра, активізації подальшого творчого розвитку.
Спаський собор у Чернігові. Одночасно із Софійським був розмальований Спаський собор у Чернігові (30-40 роки XI ст.). Фрески вирізнялися високою майстерністю виконання. Але від усього живописного ансамблю залишилося лише зображення св. Теклі, що було знято зі стіни і перенесене до Чернігівського історичного музею, однак знищене під час Другої світової війни. Його точну копію має історико-архітектурний заповідник "Софійський музей" у Києві. Живопису цієї фрески притаманна особлива м'якість виконання та невластивий софійським фрескам теплий колорит, що засвідчує місцеву художню традицію і формування (водночас із Києвом) іншого культурного центру.
Києво-Печерський монастир. Успенська церква. Після Софійського собору провідне значення у культурному житті країни мав Києво-Печерський монастир. Його Успенська церква збудована (1073-1079) і оздоблена за тим принципом, що і Софія Київська: Богородиця-Оранта і Євхаристія в апсиді, Панто-кратор у куполі. Зруйнована 1941 р. (нині відновлена).
Четвертим мозаїчним ансамблем був собор Золотоверхого Михайлівського монастиря, збудований сином Ярослава, великим київським князем Святопол-ком-Михайлом 1105-1113 pp. Собор зруйновано 1935-1936 pp., проте частину мозаїчного ансамблю та кілька фрагментів фресок було попередньо знято.
Система поєднання мозаїк і фресок відповідала Софійській та Успенській церквам. Храм Михайла хрестокупольний, тринефний, триапсидний, шести-стовпний, одноглавий (баня позолочена, звідси назва Золотоверхий). Інтер'єр церкви був розкішно прикрашений. Підлоги викладені червоними шиферними плитами, інкрустовані мозаїкою, а мармурову вівтарну перегородку становили колони, різьблені парапети і архітрав*. До часу зносу храму фрески були перемальовані.
Євхаристія Михайлівської церкви. З пишного колись оздоблення збережені лише Євхаристія, постаті Димитрія Солунського й архідиякона Стефана, що прикрашали вівтарні стовпи, а також постать апостола Фаддея з групою апостолів, які доповнюють з боків основну сцену центральної апсиди.
Композиція Євхаристії вирізняється вільнішою побудовою, ніж Софійська, постаті природніше рухаються, ритмічніше скомпоновані в групи — по три у кожній, що зумовлювало до спілкування і виявлення людських емоцій під час священнодійства. (Додаток 3, гл. 195).
Схвильований стан апостолів, їх драматичне співпереживання наповнені присутністю контрастово-суперечливих положень та підкреслені чергуванням світлих і темних постатей, творячи поглиблену динаміку руху. Психологічний момент при цьому виконує важливу роль, бо ним визначається характер композиції. Напруження, згущене по краях, поступово ослаблюється до центру, який завершує піднесено-просвітлений спокій урочистих постатей ангелів. Поворотами тіл і голів апостолів створюють ілюзію, хоча їх погляди не зустрічаються. Вони розділені незначними паузами. Розподіл підкреслений кольором, але не має категоричного виразу, бо переважно збережено величаво-епічний характер композиції. Елемент паузи сприяв виявленню хвилюючих людських почуттів — кожен з апостолів переживає таїнство Євхаристії як перехід до іншої іпостасі, в якій вони утворюють єдине за духом і плоттю братство. Тому так глибоко в обличчях, надзвичайно тонких за виразом, виявлені роздуми, ледь помітні спалахи раптових тривог, сумнівів, а також почуття віри, готовності, містичного відродження, духовного пориву. Голови апостолів "портретні" за іконографічними приписами, з уважним дотриманням ознак кожного з них. Легкими штрихами накреслені їхні характери, навіть індивідуалізовані рухи, тісно пов'язані з душевним станом, віком, темпераментом.
Михайлівські мозаїки вражають мажором та інтенсивністю хроматичних* кольорів. Контрастом до золота виступають зеленуваті відтінки, насичені чистотою і глибиною звучання, та різної світлоти рожеві. Ці кольори простежуються в одязі апостолів, хітон і гіматій, узгоджуючись передусім кольоровою гармонією. Найбільше присутній контраст темного і світлого, чергування світлих і темних постатей.
На суцільному золотому тлі постаті, пронизані світлом, мають холодний зеленуватий відтінок. Золотом просякнутий одяг Христа, апостолів Павла, Андрія, Петра, Матвія, Луки, Пилипа. Кольори одягу то узгоджені за світлотою, то контрастують, чим досягається не стільки декоративний ефект, скільки підсилюється внутрішня сутність образу, його волі, рішучості. (Додаток З, гл. 196-199).
У межах кожної кольорової теми простежується тональна градація під дією тепло-холодного та світлотемного тонів. До палітри внесені кольори білий і чорний у вигляді ліній. Вони розділяють кольорові накопичення, так виділяючи індивідуальні риси і надаючи конструктивної стійкості загалом. Роль чорної лінії важливіша для окреслення контуру постатей, голів, рис обличчя. Чорний і білий кольори активно входять до живописної системи, посилюючи колористичні звучання, наприклад, чорний з жовтим або рожевим, червоним, сіро-фіолетовим, блакитним. Ахроматичні** чорний і сірий тактовно виступають сполучниками хроматичних кольорів.
Теплим рожевим тоном виділені карнації***, а контури обведені червоно-коричневою лінією. Обличчя складні за кольоровим рішенням, оскільки їх складовою частиною є моделююча тінь, сміливо і колористично збагачена: зелено-коричнева, зелено-блакитна, вохристо-рожева та коричнево-червона (крім ангелів). Червона використовується як лінія контуру затемненої частини обличчя, а також для окреслення малюнку, носа та верхньої повіки.
Всі ці засоби надзвичайно збагачують загальний живописний лад. Завдяки їм досягнуто більшої колористичної активності порівняно зі софійськими мозаїками.
Живописність мозаїк — органічний наслідок їх цілісної художньої концепції: вільне групування просторово розташованих постатей у композиції, драматизація рухів, спостереження життя і досконалість колориту. Кожен пластично відтворений образ позначений правдою, яку висловлено абстрактною й образовою мовою.
Порівнюючи софіївські мозаїки з михайлівськими, можна стверджувати таке важливе положення: ні у Візантії, ні у Києві мозаїка не була догматичним мистецтвом. Вона розвивалась у контексті цілісного культурного процесу, піддаючись змінам і пошукам нових пластичних засобів.
Час між створеннями мозаїк двох пам'яток — неповне століття — став показовим для культурного розвитку Київської Русі та культурного піднесення особистості.
Отже, індивідуалізація михайлівських апостолів і глибокий образ мозаїчного відтворення Димитрія Солунського з адресуванням до живого прототипа — князя Ізяслава (так вшановувалась пам'ять батька будівничим храму, князем Святополком — Михайлом), мозаїчного звучання михайлівських образів зі складним психологічним підґрунтям мало величезне значення для станкової ікони. (Додаток З, іл. 200).
До кінця XI ст. належить важлива пам'ятка з розписами як об'єднуюча ланка з мистецтвом XII ст. — Юр'єва божниця в Острі. Вона належить до переяславської архітектурної школи того часу. Пам'ятки Переяслава, що виконував значну роль у художньому житті Київської Русі, не збереглися.
Недавні археологічні розкопки виявили фундаменти церков та палацової споруди (можливо, єпископа Єфрема), оздобленої настінними мозаїками. Збережений розпис апсиди Юр'євої божниці в Острі (1098) дещо відкриває стиль і характер переяславських пам'яток, трохи відмінних від київських. У консі — Оранта з двома архангелами, які стоять обабіч. Нижче середній ярус займає Євхаристія, під нею святителі. Колорит фресок теплий, переважають червоний та вохристий кольори, манера виконання смілива, соковита. Проте живописно-стильовий характер мав риси, що зближують ці фрески з монументальним живописом XII ст.
Фрески Кирилівської церкви. XII ст. Розписи Кирилівської церкви у Києві були свого часу затиньковані та забілені, проте і після розчищення 1984-1995 pp. їх перемалювали олією. Реставрація фресок розпочалася у післявоєнний час, але не все вдалося зберегти у зв'язку зі застосуванням хімікатів.
Система розписів та їх розміщення в інтер'єрі церкви характерне для того періоду: в апсиді — Богоматір-Оранта, Євхаристія, святительський чин, на стінах і склепінні — євангельські сцени, у дияконнику — сцени з життя Кирила й Афанасія Александрійського, на західній стіні — "Страшний суд", святі воїни та багато інших святих — на стовпах. (Додаток З, іл. 201, 202). У складі зображень цієї церкви чимало болгарських святих: Кирило, Мефодій, Климент Болгарський, Іоанн Македонський, Іосиф Солунський, Євмен Єфим, що засвідчує міцність культурних зв'язків із балканськими країнами. Подібно до сербських храмів (у Расі та Жичі) тут також півпостаті святителів зображені у круглих рамах та на південній і північний стінах по центру сцени "Різдво Христове" й "Успіння Богоматері". Зі святих воїнів — Дмитро, Федір, Тірон, Георгій — доповнюють образи перших руських святих Бориса і Гліба, котрі патронували руське лицарство.
До системи розписів храму вперше введено зображення "Страшного суду". що стало надалі обов'язковим, з призначенням монументальної композиції стін і склепіння нартексу. Ця тема не мала іконографічної стійкості, перебуваючи у постійному змістовному доповненні, насамперед нижньої частини із зображеннями "гієни вогненної", "тьми кромішної", грішників та різномаїття гріхів на відміну від усталено-канонізованої верхньої з Христом на троні в оточенні апостолів.
Отже, ця композиція вирізнялася багатством тем і несподіваною свіжістю їх розв'язання, ортодоксально не санкціонованих, що давало митцям наступних епох вільно виявляти творчу волю та сміливо розробляти актуальні проблеми не лише морально-етичного, а й соціального змісту. З обов'язкових традиційних елементів композиції — глибокий ліризм і щира безпосередність характеризують змальовані "Лоно Авраамове", "Петро веде праведників до раю", а виняткова творча вигадливість — мотив "Ангел звиває небо".
Сформована у Візантії ще до іконоборського періоду (726-843) композиція "Страшний суд" поширювалась на Русі у настінному малярстві (це найбільша за розміром фреска після живописного ансамблю центральної апсиди), а згодом — в іконі.
Настінні сцени розташовані ярусами, невеликі за розмірами, мають репрезентативно-оповідальний характер, вирізняються яскравими барвами теплого відтінку. Як зазначають дослідники, колорит фресок викликає "уяву... розкішного килима, вишивки, тканини багатокольорової, що переливається барвами, проте позбавленої великого певного лінійного узору, логіки... Весь розпис вражає єдиним: грою кольорів" (Шміт, 1919, с. 93).
І все-таки лінійність виконувала особливу роль у контурному оточенні, мотивах бганок, окресленні деталей і, звичайно, образів.
Дотримуючись іконографічної традиції, кирилівські майстри наділяли образи емоційною напруженістю та драматизованою загостреністю. Не випадково їх основою була візантійська ікона Вишгородської (пізніше Володимирської) Богородиці з виразом просвітленої скорботи. Образному ладу кирилівських фресок властиві суворість внутрішньої зосередженості й духовного роздуму.
Станковий живопис. Ікона. Незважаючи на незаперечну перевагу мозаїки і фрески, без яких не обходилося художнє оформлення храмів домонгольської Русі, ікона була серед них рівноправною. Ікони виконували ті самі живописці, котрі розмальовували стіни храмів. Тому в іконописі покладені засади монумен-талізму, хоча особливості виконання відрізняються від мозаїки і фрески. Техніка виконання — темпера*. Здебільшого ікони малювали на дерев'яних дошках, використовуючи такі породи, як липа, тополя, дуб, бук тощо.
Ікона (середньогрец. еікбп) означає образ, портрет. Обов'язковими ознаками ікони є глибокий зміст, технічне бездоганне виконання та високе духовне діяння. Об'єднуючим у ній виступає стан внутрішнього зосередження, а найважливішим — вияв духовного світу. Стан величавої простоти досягався лінійно-площинним трактуванням — все повинно було відображати божественний порядок, божественну благодать і спокій. Іконою церква виражала догмат Преображення. Отже, в іконі був лише преображений, просвітлений божественним світлом образ.
Символіка, що взагалі невіддільна від церковного мистецтва, найповніше сконцентрована саме у способі виразу ікони; золоте тло — ідеальний символ невичерпної світлової енергії, безмежності, істини, надчуттєвості. Світлоносні барви є виявом духовності, де кожна символізує космічні субстанції стихії та людські моральні якості; атрибути — як освячені предмети ритуалу.
Утверджуючи нові філософські категорії середньовічного релігійного світогляду, ікона водночас тісно пов'язана з духовним і національно-громадським життям суспільства, бо декою мірою "ікона — історія краю і народу" (о. Михайло Берже, 1965, с 95).
Київська Русь домонгольського періоду — це не лише початок іконовша-нування, а й часи найглибшого за змістом і прегарного за виразом наймайстер-нішого творення ікон. Проте ікони на Русі з'явилися раніше від офіційного прийняття християнської релігії, оскільки вони були в багатьох храмах. Першу церкву на честь Богородиці, збудовану князем Володимиром, прикрашали грецькі ікони, які князь вивіз з Корсуня-Херсонеса. Ікони у храмах розміщували на стінах, стовпах, передвівтарній огорожі — колонаді з архітравом (тут встановлювалися "Деїсус"* і намісні ікони-зображення Христа та Богородиці). Згодом, збагачуючись, передвівтарна огорожа переростала у суцільний іконостас із продуманим складом зображень. Проте "Деїсус" залишався зображенням усього ансамблю.
Київський період, за часом відносно нетривалий, залишився в історії національної культури неперевершеним, по суті, став класичною основою подальшого розвитку іконного мистецтва. Ікони цього часу відображають виняткову красу, що плекалась із давньої античності і була притаманною слов'янам, а згодом освячена і очищена церквою.
Київські ікони образно і духовно просвітленіші від візантійських, у них відсутня трагічна безвихідь, сувора замкненість і неприступність. Вони з довір'ям звернені до людей, несуть пронизане сонцем почуття злагоди, зрівноваженості та високої людяності. Образи, втілені в іконах, відчужені від усього земного, вважалися взірцем моральної чистоти та людської досконалості, вирізнялись особливою одухотвореністю.
Починаючи з X ст., провідним на Русі було зображення Богоматері. Серед багатьох типів такої ікони — для Києва стає паладіумом** Богоматір-Оранта (непорушна стіна у Софії Київській). Прототипом мозаїчного образу є ікона "Богоматір Велика Панагія", або "Знамення", іконографічно близька до прославленого образу Влахернського храму в Константинополі (Влахерни — район у Константинополі, де був храм, присвячений Богородиці; храм користувався заступництвом візантійських імператорів, згодом став двірським і майже замінив св. Софію).
Велика Панагія*** зображена на повний зріст з піднятими руками та з дитям Христом Еммануїлом, на грудях якого — золотий медальйон. її темно-синій одяг, пишні бганки мафорію, що урочисто спадають, одяг дитяти й архангелів у медальйонах, розташованих на тлі обабіч голови, широко промальовані золотом, блиск якого, перекликаючись із золотим тлом, творить світле середовище. (Додаток З, іл. 203).
Монументальна велич ікони близька до мозаїк і фресок. Постать Богоматері енергійно окреслена цільною лінією, кольори пронизані світлом насиченої барви, її творцем називають іконописця Києво-Печерського монастиря Аліпія (Алі-мпія). Його життя, що припадає на кінець ХІ-першу половину XII ст., подібне до легенди, згідно з оповіддю Патерика цього ж монастиря. Аліпій вчився у грецьких живописців і "добре извыкъ хитрости иконы, иконы писати хытръ бі з"Ьло" (Абрамович, 1991, с. 173).
Сучасники високо шанували творчість Аліпія, будучи переконаними, що вона надихалась втручанням небесних сил, оскільки самого іконописця вважали і; Ж іенням душевної чистоти, безкорисливості та людинолюбства. Його ім'я стало згодом високим зразком самовідданої посвяти іконописанню і прикладом ідеального іконописця, котрий здатний втілити божественну реальність. Подвижництво майстра було нормою для наслідування наступними поколіннями іконописців.
Київська ікона ХІ-ХШ ст. тамувала у собі світ, що значно відрізнявся від візантійського, в якому на повну силу ще бив струмінь безпосереднього захоплення природою, степовим сходом з його напружено пульсуючим змаганням життя і смерті, а також пробудженим потягом до духовних вершин, сповнених світлої печалі та бездонної ясності. У ній відчуваються захоплення красою юності, відвагою ратних мужів, стриманою шляхетністю жінки, роздумами мудрості. Така ікона була близькою тогочасній людині звертанням до емоційного світу, оскільки в образах ікони органічно відображалась її реальна сутність і духовний ідеал.
Разом з літературними творами того часу ікони становлять духовно гармонійний феномен епохи. Величава епічність — їх характерна ознакі, мистецтво тоді було ще не зовсім умовне й абстрактне, яким стало згодом (Каргер, 1984, с 121-122).
Образ Оранти — найвеличніший у тогочасному іконопису. Він користувався особливим шануванням, оскільки культ Богоматері Оранти-Знамення, або Во-плочення підтримувався великокнязівською владою. Культ запозичений з Візантії, де перебував під заступництвом імператорів. Богоматір Велика Панагія вважалася захисницею Києва, тому інші князівства, наслідуючи стольний Київ, використовували цей священний образ як знак могутності та незалежності.
Ікона "Богоматір Велика Панагія" залишилась неповторною за виконанням і образним втіленням. Саме в образі помітний відхід від візантійського канону до взірця руської Богородиці, а також в особливостях живописного втілення, де засвідчуються початки формування принципів іконопису. І нарешті, образ сповнений подихом столичного Києва, епічною широтою духовного почуття, величавим спокоєм та поетичною проникливістю, бо він творився в атмосфері високої культури найпередовішої у середньовічній Європі руської держави (Антонова, 1976, с. 149). Можливо, вперше у цій іконі подана колористична програма, що випливала з дозрілого почуття гармонії та змістовного означення кольорів, які несли світло і радість. А світло для слов'ян означало життєдайну силу й умову краси світу. Тому таку велику увагу в іконі надано золоту і сріблу як виразникам ірреального світла.
У тодішньому Києві здобули популярність кілька видів Богородичних ікон, особливо Пирогощська та Вишгородська, що стали реліквіями. Вишгородська (візантійська ікона початку XII ст., відома на Русі з 1155) — Елеуса, яка дістала назву "Богоматір Милування", — це скорботна мати в тісних обіймах з сином, що пригортається своєю щокою до щоки сина.
Згодом з'являється ще один вид ікони — Печерська Богородиця: мати тримає на колінах сина, котрий благословляє двома руками. Проте незабаром князь Андрій Боголюбський, пішовши від батька з Києва у родову суздальську землю, взяв із собою прославлену візантійську ікону "Богоматір Милування" і встановив її у володимирському Успенському соборі (з того часу ікону називають "Володимирською Богоматір'ю").
Привезені візантійські ікони, зокрема шедевр "Вишгородське милування", спонукали до оплечних зображень і психологічного навантаження образів. Тема Елеуси-милування, як і Оранти, стали глибоконародними і втілювали етнічні та морально-людяні риси. Давні ікони небагатофігурні (крім "Успіння"). Вся увага приковувалася до обличчя, виразу широко розкритих очей, і взагалі — частіше від верхньої частини тіла людини, яка за сакральними поглядами зв'язана зі всім вищим, представляючи людину мікрокосмом.
Близькими за часом створення, пластично-лінійним вирішенням і монументально-епічним характером до "Богоматері Великої Панагії" є ікони великих розмірів — "Георгій-воїн", "Димитрій Солунський", "Благовіщення".
Ікона "Георгій-воїн", ймовірно, створена як храмова для Георгіївського собору — патронального храму Ярослава Мудрого. Храм освятив митрополит Іларіон 1051 р. В іконі відображені поетична образність Києва XI ст., його емоційний світ і притаманний часу просвітлений, величаво-мужній характер мистецтва. Георгій постає кремезним, вольовим воїном з мечем у лівій руці. В його образі яскраво передане органічне почуття обов'язку та войовничої готовності — характер мужній і безкомпромісний. У таких образах виражався ідеал енергійної молодої людини, ідеал ратного мужа як приклад для наслідування. (Додаток З, іл. 204).
В іконі домінує червоний колір, емоційне піднесення якого відтінене синім (зліва рукав) і смарагдово-зеленим (піхви меча). Коричневий обладунок підтримує загальний гарячий масив, що чітко виділяється на золотому тлі. Блиск кольорів і золоте тло нагадують мозаїку храмів. Золото наголошує на значущості постаті.
Створення ікони св. Георгія варто віднести до середини XI ст., де епічність, монументальність, масивність постаті мають відповідність в образному ладі Софії Київської. В іконі особливо відчутні високі ідеї, притаманні тогочасним духовним процесам, мудрості й духовної зразковості, милосердя і військової доблесті, софійного початку буття і втілення грядущого ідеалу справедливості. В образі воїна простежуються глибокі патріотичні ідеї Іларіона, що знайшли втілення у його "Слові про закон і благодать". Тому Георгій в іконі поданий не мучеником, а ідеальним воїном, сповненим оптимізму і мужності. Його образ став наче емблемою князювання Ярослава і світлою надією на майбутнє руського народу.
Цільність кольорового вирішення і цільність образу вирізняє ікону як твір історичного значення — період єдності руських земель за Ярослава Мудрого.
Такою ж синтетичною цільністю позначений ще один монументальний твір. Він налеяшть до часу, що увійшов у історію мистецтва під назвою "Устюзьке Благовіщення". (Додаток З, іл. 205). За переказами, ікона була у м. Великий Устюг, але за Івана Грозного привезена з Новгорода, з Юрієвого монастиря, як, між іншим, майже все станкове домонгольське малярство. Однак ікона (та й інші, що були колись вивезені з Києва), створена у цьому місті, мала відповідність у мозаїчному Благовіщенні з вівтарних стовпів Софії Київської. Очевидно, ікона виготовлялась для храму — Благовіщенської церкви, що на Золотих Воротах у Києві.
В обох величаво-спокійних постатях ікони відтворена атмосфера храмової споруди — той самий глибокозмістовний і зосереджений спосіб образного уявлення, та ж фундаментальність у постатях і глибока органічність принципів "візантинізму", що втілився буквально ще у декількох творах: "Спас Золоте Волосся", "Апостоли Петро і Павло", "Успіння", "Деїсус", як і в згаданих мозаїках, сповнених найвищого духовного насичення. Ікона, очищена від випадковостей та другорядних деталей, чітко відповідала суворим правилам канону, що в цей час оформлювався в архітектурі та живопису. Вона постає у рідкісному іконографічному виразі непорочного зачаття, з Христом у лоні Марії. Таке зображення було поодиноким для Візантії.
У стилістичних засадах ікони ще повністю відсутня стилізація, яка вже простежується в живопису XII ст. їм притаманна гармонія і природність, насамперед розуміння монументальної природи широкого контуру й органічної повноти форми, що передаються природною вагомістю бганок (складок одягу).
Образи Богородиці й Архангела просякнуті глибокою одухотвореністю, яка їх преображає. Вони мужньо стримані, в своїх діях урочисто демонстративні. Колись крупні барвні поверхні звучали на суцільному золотому тлі (ікона зазнала поновлювання і реставраційних втручань; злегка деформовані контури постатей накладеним у XVI ст. новим левкасом поверх первісного золотого тла; перемальовані крила Архангела). Кольори Архангела наче пронизані світлом: вохристий хітон з червонуватими тінями та золотим асистом, світлий зеленувато-жовтий гіматій. Золотом відсвічують коричневі крила. На Богородиці — синій хітон і пурпурно-вишневий мафорій. Крім основних кольорів, у деталях вкраплені чисті барви: голуба стрічка на голові Архангела, золотий трон із червоно-зеленим орнаментом і вгорі півдуга неба з постаттю Ветхого Деньми (ймовірно, пізніше домальована). Вся колористика підкорена загальній налаштованості, виражаючи приглушеними кольорами урочисту стриманість. У пропорційно витончених постатях відчутний відгомін еллінізму, що гідно завершувався в благородному моделюванні облич.
Образи цієї ікони ще відгукнуться у київському малярстві того часу. Най-ближчем до Архангела — оплічне зображення Ангела Золоте Волосся, що, безсумнівно, колись було складовою частиною ікони Деїсуса. Його образ належить до найодухотвореніших у всьому давньому мистецтві. Світло вкриває прегарну голову юнака, світлом пронизаний його душевний стан, — такого торжества світла не досягало й візантійське мистецтво. Тут вільно зіткнулися прадавній слов'янський, глибоко пантеїстичний за суттю міфологічний світ з його обожуванням явищ природи та новий спіритуалістичний світогляд, за яким також все у природі — божественне. Земне і небесне в Ангелі змішувалося, і як частина "Моління", фланкуючи зображення Еммануїла. Своїм глибоким смутком Ангел передчуває страдницьку долю Христа. Тому його образ сповнений скорботно-співчутливого настрою. Колись тло ікони було золотим (перефарбоване у XVII ст. зеленим кольором), тонкі золотисті нитки-асисти оповивають хвилясті пасма волосся та гіматію.
Близька до попередньої ікона "Спас Золоте Волосся" (вона зазнала чимало втрат; зберігається в Успенському соборі Московського Кремля). Хітон Спаса — червоно-рожевий, гіматій синій, тло синьо-зелене. Проте головне в іконі — велично-трагічний образ, сповнений всемогутності, що за епічною всеосяжністю не має рівноцінних в іконографії київського часу. Його прирівнюють до ікони "Богоматір Володимирська". З традиціями живопису XI ст. її зріднює вільна, широка манера виконання, локальність кольору та загальна святково-піднесена декоративність. Ця ікона також незвична символічною ускладненістю кольорового вирішення.
Дві розглянуті ікони становлять унікальну цілісність: "Ангел Золоте Волосся" — один з кращих образів душевної теплоти і духовної витонченості, "Спас Золоте Волосся" — найвеличавіший образ в іконописному малярстві слов'янського світу. (Додаток 3, іл. 206, 207).
За глибиною змісту не поступається "Спасу Золоте Волосся" чудотворна ікона "Св. Микола" (Москва. Третьяковська галерея). На полях намальовано десять святих, очевидно, тоді, коли ікона опинилась у Новгороді, — вони різко відрізняються за змістом і примітивнішим виконанням від центрального образу. В цій іконі розкривається програма аскетизму, впроваджена відомим церковним ідеологом Київської Русі ігуменом Печерського монастиря Феодосієм. Аске-тичність засвідчувала панування духа над плоттю, спонукала до духовного подвижництва, що було обов'язковим для руського чернецтва. Приклад — життя і діяльність Феодосія Печерського. Ікона "Св. Микола" відображала істинну сутність аскези: самозаглиблення, нехтування фізичним станом, ідеал моральної сили. (Додаток З, іл. 208).
Закладена у зображення монументальність, фрескова благородна стриманість, динамічна лінійна підкресленість і живописна широта споріднюють ікону з часом розквіту київського монументального мистецтва, а психологічна загостреність образу уточнює час зближення з поліхромією* михайлівського Золотоверхого собору. Ікона має срібне тло. На коричневому фелоні — асист. Золото було на хрестах омофору** та на комірі. Лише червона широка вертикаль обрізу книги є тут найяскравішою деталлю. Ікона не барвиста і водночас найвитон-ченіша за колористичним ладом.
З Печерським монастирем пов'язана ще одна ікона — "Богоматір Печерсь-ка (Свенська) з преподобними Антонієм та Феодосієм Печерськими", що походить з Успенського Свенського монастиря (поблизу Брянська), підлеглого Києво-Печерській Лаврі (Арх. Иерофей, 1866). {Додаток З, іл. 209).
Художній рівень ікони ослаблений пізнішими живописними втручаннями, проте у ній збережені образний лад, первісна композиція і кольорове вирішення. Широка живописна манера не має аналогій серед стародавніх пам'яток. Хоча палітра скромніша від багатьох тодішніх ікон кінця ХІ-початку XII ст., однак винятково згармонізована. Такий іконографічний взірець Богоматері поширений у візантійському монументальному живопису, а в Києві дістав назву Пе-черського. Ця ікона стала святинею київських, а згодом і московських митрополитів. Зображення печерських преподобних настільки індивідуалізовані, що переконують у портретності. Вони разом з портретами родини Ярослава Мудрого з Софії Київської започатковують історію українського портрета.
Ікона XII ст. дещо відмінна від попередньої. У ній відсутня велич духа, однак з'явилися такі ознаки, як виразніша психологізація, драматизація образу, динамічність руху і багате колористичне нюансування, проте й сухуватість виконання. В іконі домінує лінійність, увага до подробиць, пожвавлена зацікавленість західноєвропейським мистецтвом, що особливо підтверджує малярство Галичини.
У XII ст. ікона залишилась основним живописним явищем — час був несприятливий для монументального будівництва і монументального мистецтва. За винятком початку століття (поліхромія михайлівського Золотоверхого собору) мозаїка більше не вживалася. По суті, в іконі продовжилися традиції великого монументального мистецтва, але у своєрідному заломленні. В ній також відбулися зміни, як і в суспільному житті. Адже художній твір — це унікальний показник духовного життя країни.
Отже, дотримуючись справедливого вислову, що "деякою мірою ікона є історією краю і народу" (Берже, 1965, с 95.), твір варто сприймати у всеосяжності важливих інформацій. Це яскраво засвідчує порівняння двох ікон — "Св. Георгій" та "Димитрій Солунський". У них наче відображені ідеали мужньої краси і зміни, що ввійшли у політичне і духовне життя й сформувалися в кожному зі століть (перший відповідає нормам XI ст., другий — XII ст.).
Мотив ікони "Димитрій Солунський", який сидить на троні, відтворюючи позою, владним виглядом, войовничим жестом неприборканий характер руського князя, — належить до рідкісних. Його образ творився в певному середовищі, закладена в ньому програма відповідала естетичному ідеалові й суспільному становищу військового лицарства. Недаремно у ньому дослідники вбачали портретне відображення представників княжих родин. (Додаток З, іл. 210, 211).
Час створення ікони — початок XII ст. і, можливо, вона призначалася храмовою іконою для церкви св. Дмитрія у Києві, а також як поминальний образ на честь трагічно загиблого князя Ізяслава-Дмитра, сина Ярослава Мудрого. Унікальною для цієї ікони є загальна холодна тональність, досягнута дещо складнішим, ніж у названих іконах, колористичним ладом. Тут прозвучав симптом певного відходу від візантійського канону під тиском живого емоційного чуття. Кольори — насичені й декоративно звучні — на срібному тлі набувають окресленої конкретності та глибини. Ця багатоколірність зближає її з мозаїчною Євхаристією михайлівського Золотоверхого монастиря, підлягаючи естетичним потребам часу.
Ікона втілювала винятково змістовні життєві процеси, тому не вкладалася у межі суто іконного зображення. Звідси близький до натури золотистий колір кольчуги, синій плащ-накидка, червона сорочка, зелені штани, що разом створюють мажорний характер зображення.
Лінійність, колористична стриманість і лаконічність вислову ще чіткіше виражені в іконі "Спас Нерукотворний" (початок XII ст.). Близькими до цього образу за стилем і пластичними засадами є ікони "Деїсус оплечний" та "Петро і Павло".
Схильність до натуралізації та портретності принциповіше виявлені в іконі "Борис і Гліб". (Додаток З, іл. 212, 213). Вона створювалася з конкретною метою: вшанування воїнів-князів, синів Володимира Великого, віроломно вбитих із братом Святополком і через 20 років після смерті, в 1035 p., зачислених до лику святих. Вони були першими руськими святими, і створений місцевий культ сприяв піднесенню престижу держави. Ця ікона, можливо, є одним із найдавніших зображень, яке передає індивідуальність князів, їхні реальні атрибути. Дехто з дослідників вважає ікону копією з давнішого втраченого оригіналу і приписує до різних шкіл. Ймовірно, що саме ця ікона на замовлення Володимира Мономаха створювалася для нової церкви святих Бориса і Гліба, збудованої у Вишгороді для вшанування 100-річчя від дня їхньої трагічної загибелі.
В іконі яскраво простежується спрямованість до передання реального вигляду князів, їх фізичної пружності, мечів у червоних піхвах, матеріальної дотичності одягу, індивідуалізованих облич. Але ікона нагадує також і кращі ікони того часу — "Богоматір Велику Панагію", "Димитрія Солунського". Ікона виконана за художніми естетичними принципами, властивими київському монументально-станковому мистецтву початку XII ст. Величаво-урочистий характер їй надають глибокі темно-вишневі та сині кольори, які не мають символічного значення. В іконі важливий відхід від візантійського воїнського ідеалу в зображенні святих воїнів — тут започаткована руська версія, що буде продовжена.
Культ Бориса і Гліба став ідеологічним засобом для піднесення "братства" князів. Тому в іконі обоє княжичів поставали не в ореолі ідеальних римських воїнів (так було прийнято зображати святих воїнів-мучеників за іконографією), а наближені до реальності, з дотриманням, так би мовити, портретності як визнання цінності особистості.
Так у мистецтво ввійшов національний образ, де виражався новий естетично-духовний ідеал, близький до насущних проблем тогочасності.
Ікона "Вишгородська (Володимирська) Богоматір" виконала визначальну роль у зміні естетичних оцінок в іконопису. Цей шедевр спонукав до створення великої кількості подібних ікон і сприяв винятковій його популярності на Русі, що зумовлювалося зміною суспільних настроїв і релігійних орієнтирів. У XII ст. відійшло іларіонівське оптимістичне сприйняття життя.
Новий етап пов'язаний з активізацією візантійства, що посилився після смерті Святополка, коли впродовж майже півстоліття митрополитами на Русі були греки. Основне їх завдання — зміцнення форм візантійського християнського життя, заповнення владичих престолів греками, заведення жорсткого контролю над монастирями, перешкодження культурним зв'язкам із Заходом, боротьба з церковно-національними течіями у Києві.
Політичний занепад розпочався відразу після короткочасного об'єднання земель за Володимира Мономаха та його сина Мстислава (помер 1132), коли впродовж XII ст. виникло від 10 до 15 удільних князівств, кожне з яких мало незалежний політичний, економічний і культурний статус.
Хоча з'явилося чимало нових центрів, авторитет Києва ще зберігався. Тут перебував митрополит, зберігались головні святині, місто залишалось крупним релігійним і культурним центром. За володіння Києвом боролися князі, нещадно руйнуючи і грабуючи місто. Пограбування Києва Андрієм Боголюбським разом з князями описано 1169 р. "Грабували вони два дні увесь город Подолля, і Гору, і монастирі, і Софію, і Десятинну Богородицю. І не було помилування анікому і нізвідки: церкви горіли, християн убивали, а других в'язали, жінок вели в полон, силоміць розлучаючи з мужами їхніми, діти ридали... І взяли вони майна безліч, і церкви оголили од ікон, і книг, і риз, і дзвони познімали всі ці смольняни і суздальці, і чернігівці, і Олегова дружина — і всі святині було забрано" (Літопис руський, 1989, с 295).
Наїзди на Київ з метою пограбування практикувалися дуже часто — це одна з причин втрати Києвом своїх ікон та інших мистецьких творів, які опинилися у вотчинних містах, найбільше — Московщині та Новгороді, Твері, Суздалі.
Занепад Києва, тривожне політичне становище зумовили зміни настроїв, що неодмінно відбилися в іконопису. Вплив візантійського шедевру, який розуміли тоді грецьке духовенство і руська широка суспільність, розтягнувся на тривалий час і мав формуюче-образний та поглиблено-психологічний характер.
Тема Елеуси-Милування на Русі з'явилася як тема національна, висвітлюючи опечаленим виразом Богородиці сумну долю рідної землі. (Додаток 3, іл. 214, 215). Проникливий погляд скорботних очей Богоматері знаходив відгук у кожного, контакт з іконою виявлявся глибоким і тривалим. Дзеркальним відбиттям вишгородської ікони є невеличка "Богоматір Милування" у незвичному блакитному мафорії та (під її впливом) "Білозерська Богоматір", яка вирізняється образно-колористичним ладом: темно-вишневий силует на срібному тлі, червоні німби, синє поле. Остання — великих розмірів, тут простежуються мозаїко-фрескові традиції, виявлені у монументальному характері ікони. Звучання кольорів у ній настільки могутнє, що воно переборює виражену материнську драму і підносить її до всеземної масштабності, надаючи інтимному мотивові милування космічної величі.
Особливою інтимністю і безпосередністю виразу позначений ускладнений взірець "Милування" в іконі "Толзької Богоматері". Ці ікони належать до XIII ст. і, можливо, є найемоційнішими за страдницько-проникливим виразом.
"Толзька Богоматір" — ікона великих розмірів із зображенням Богоматері на троні, у стильовому характері якої виразно виявлені запозичення з готичного мистецтва Західної Європи, що поєднують її з галицьким іконописом та діяльністю митрополита Петра Ратенського. Митрополит відомий і як іконописець, він походив зі Спаського монастиря на р. Рата біля Белза і не був вороже налаштований до західних християн (Нагаєвський, 1967, с 21). Ймовірно, митрополит Ратенський привіз ікону до Москви, від нього вона потрапила до Прохора, єпископа Ростова та Ярославля, близького його приятеля, й опинилася у Толзькому монастирі біля Ярославля. (Додаток 3, іл. 216).
А про те, що Галицько-Волинське князівство та частина Русі були насичені західноєвропейськими католицькими культурними впливами, засвідчують тісні зв'язки князів з низкою європейських країн, навіть з Римом (Чубатий, 1965, с 675).
Виняткове колористичне багатство "Толзької Богоматері", урочистість композиції, готичний характер лінійно-декоративного оснащення визначає їй конкретне місце у Галицькому регіоні, споріднюючи з іконою "Богоматір Петрів-ська", що приписується безпосередньо Петрові Ратенському. Готична витонченість ікони сповнена також проєвропейським духом.
Мотив Толзької ікони рідкісний для тронного зображення — Елеуса, що більш схильний до інтимної атмосфери. Тут образ Богоматері сповнений трагічної самотності, однак відгороджений від холодної пустоти ніжною пестливістю сина. За вільністю малюнка й широкою манерою виконання в іконі відчувається фресковий розпис, а за глибиною виразу з нею споріднена хіба що "Богородиця Одигітрія" із Дорогобужа, недавно знайдена н